Začni z "Love Sick", Bob Dylan, prva pesem, "Time Out of Mind".
Hodim
Ja, dobro je.
Po ulicah, ki so mrtve.
PRVO POGLAVJE - Junak Pripoveduje Samuel L. Jackson
Zelo dobro je.
Od blizu pokažemo moškega.
Naj se drugače izrazim.
Pokažemo "našega junaka". Približamo se njegovemu obrazu.
Pizdun, rekel sem, da se mu približamo!
Sredi 20. let, čeden, gej.
Gej na takšen frajerski način.
Gej v slogu Billy on the Street.
Gej, kot bi hotel reči: "Takšen sem, a to ni vse, kar sem."
Ja, to je res hud frajer.
A trenutno je vse kaj drugega kot frajerski.
Ta frajer ima krizo.
Najbrž me je sram.
Vem, da zaradi tega ne naredim dobrega vtisa.
A to me boli in …
Daj to iz sebe. Daj to ven kot ponosna cipa.
Daj to iz sebe, daj to iz sebe.
Samo … Z njim sva bila zelo dolgo skupaj.
Vem, da zveni kot kliše, ampak …
Rad vem, da je v moji ekipi, razumeš?
Razumem, brat moj. Slišim te, brat.
Daj. To. Iz sebe.
Pojavil se je ta novi tip … –Nadaljuj.
Nov in vznemirljiv je …
In veliko mlajši.
To ni nič sramotnega, brat.
Vem, da ne morem nekoga obdržati zaradi zvestobe. –In to dobro veš.
V redu, to bom naredil.
Sterlinga Sheparda bom dal na mesto flex wide receiverja
in zamenjal Larryja Fitzgeralda. Mogoče bom vzel še Miami Dolphins.
Kaj praviš?
Henry, saj veste, da sva govorila o tem,
da obsedenost s fantazijskim nogometom
ne more preprosto nadomestiti obsedenosti s hrano.
V redu, moja napaka. Ta pizdun ni naš junak.
Poglejte to lepo psihoterapevtko,
ki miri tega anoreksičnega zaljubljenca v fantazijski nogomet.
Za trenutek se približaj njej.
Rekel sem, da se približaj, pizdun!
O ja.
Že vidim.
To je prava junakinja.
Neverjeten nasmeh, mehki, svilnati lasje.
Naj si te ogledam, punca.
To je tisto pravo.
Zdaj pa lahko začnemo, gospe in gospodje.
Imamo junakinjo!
Sprašujem se …
Tako kot vsi veliki junaki tudi naša junakinja ni bila popolna.
Kadila je, česar nam običajno
ne dovolijo več kazati v filmih, čeprav občasno vsi še vedno kadimo.
Saj veste, da občasno kadite.
Z ženo sta na zmenku, vsak spije dva martinija,
počutita se divje, zato na poti domov kupita škatlico cigaret.
In na parkirišču trgovine pokadita vsak eno.
Potem vas prisili, da škatlico vržete stran, a namesto tega
jo skrijete h kakšni roži in včasih se zvečer odkradete ven in kadite.
A ona zavoha to sranje, kot bi bila nikotinski detektiv!
To sranje zavoha,
kot bi bila Mariska Hargitay v seriji "Zakon in red".
Marg Helgenberger v "Na kraju zločina". –Hej. Velik oboževalec sem.
Angie Harmon v … –Jebenti!
Mojbog.
Prekleto sranje!
Avtobus jo je povozil!
Gospa?
V redu bo, ljudje.
Najbrž je malo potolčena, ampak bo v redu.
Naša junakinja je. Vse bo … Jebenti!
Gospa? Gospa, me slišite?
Jebi ga, jaz grem.
SAM JACKSON Jebi ga, jaz grem.
Will Dempsey je bil star 35 let,
ko je obupal nad scenarijem s Samom Jacksonom.
Will ni bil zdrav.
A ni treba, da vam to govorim.
Lepo jutro želim, dobri gospod. –Ojoj.
Kaj boste?
Dvojni espresso v veliki skodelici. –Velja.
Kako vam je ime? –Will.
Se napiše z enim "L" ali z dvema?
Z dvema.
W–I–L–L.
Tukaj je tako slaba svetloba.
Najlepša jeba.
V glavi mi je hudo.
Ves smeh me samo žalosti,
vsaka zvezda rdeče žari.
Will? –Ja.
Dvojni espresso, velika skodelica.
Izvrstno.
Hvala. Samo tole bom zlil noter.
Dvojno.
Hvala. Bi eno?
Ne, hvala. –Pomirjevalo je.
Vseeno ne. –Drekec pekac.
V bistvu je "drekec pekec". –Tako pravi ona.
Nikamor več ne morem iti,
ničesar ne morem več izgubiti.
To je Dylan!
"Standing In The Doorway"! Tretja pesem na "Time Out of Mind".
S tem albumom se je vrnil.
Vse skupaj je kot ena dolga kurčeva Keatsova pesem.
Gospod? –Všeč vam bo.
Dajte mu priložnost. Me boste vrgli ven?
Ja. –Drekec pekec.
Brenkam na svojo veselo kitaro …
Gospod … Brenkajte zunaj. Greva.
Kadim ceneno cigaro.
V redu, pojdite. Najlepša hvala.
Pod polnočno luno.
Gospod.
Morate mu dati priložnost. –Ne.
Dajte mu priložnost. Všeč vam bo postal. Res vam bo všeč.
Z Willom ni bilo vedno tako.
V bistvu se je začelo, ko ga je zapustila žena.
Veste, kaj? Do tega še pridemo.
Za zdaj le uživajmo v njih, kakršni so bili.
DREKAČ
Daj mu priložnost, všeč ti bo.
Zveni, kot da trpi.
Saj trpi. Trpi zaradi …
Zaradi vnetega grla. –Vsak velik umetnik trpi.
Mislim, da je krivo vnetje sinusov.
Nihče ni tako kul z vnetimi sinusi kot Bob Dylan.
To mu priznam. –Samo …
Samo daj mu priložnost. –Ne trpi samo on.
Pridi, Drekač. Živjo, kolega.
Se počutiš zanemarjenega? –Mislim, da Drekač razume.
Pridi, Drekač.
Will je svojo ženo Abby ljubil s silovitostjo,
kakršna je običajno značilna za zalezovalce.
Bila je popolna žena.
Bila je skrbna in lepa.
In pojedla je vsako vrsto sušija, ki ga je pripravil kuhar, celo uni.
Ja, Will je bil prepričan. Abby Dempsey je bila popolna.
Vsaj takrat je bila.
Poslušaj to 30 sekund.
In mi potem reci, da Bob Dylan ni pesnik. –V redu. –Vidiš?
Poslušajva Hoobastank … –Ne, ne. Samo 30 sekund.
Do Marsa?
V redu, zavrtiva jo. –Samo 30 sekund.
Ljubica, že kakšen mesec poslušava njegovo grgranje.
Saj vem, ker sem v takšni fazi!
Ne morem več poslušati istega zvoka Chewbacce.
Rada bi, da se samo potopiš z mano v to, prav?
Boš, prosim?
To je pomemben album.
S tem albumom se je vrnil!
Mislili so, da je z njim konec. Vsi so ga odpisali.
Rekli so, da se ne moreš vrniti iz norosti, kot jo je imel on, in bum!
1997, "Time Out of Mind."
Dobil je tri grammyje, tudi za album leta.
Premagal je Radiohead in Paula McCartneyja.
Bilo je silovito, nepričakovano genialno.
Težko in temno in …
Rekel je: "Jaz sem Bob Dylan, vi pa ne. Spizdite."
Vsem je rekel, naj spizdijo? –Metaforično je rekel, naj spizdijo.
Zato samo poslušaj … V redu.
V redu, samo poslušaj to.
To poslušaj. Človek je genij.
Črpa iz Keatsove poezije.
Postaja … Nehaj.
Nehaj.
Nehaj. Nehaj.
To mi je pomembno.
V redu?
Hvala.
Pridi, Drekač.
Uživaj v tem z mano.
Nehaj.
Zveni, kot bi imel v grlu zataknjenega velikega tiča.
Cepec si.
Ne. Ne, ne.
Ne, ne. Drekač! Drekač!
Zmečkala ga bova!
Previdno, previdno. Ne. –Oprosti, Drekač.
V redu je. –Morava vstati.
Kaj? –Moram se oprhati, potem pa morava k tvojim staršem.
Ampak rekla si … –Pozna bova.
Rekla si, da bova kasneje poslušala Smash Mouth. –Ne, nisem. –Ja, si.
Hej!
Si noseča?
Kaj se dogaja? –Presenečenje!
Me boš kdaj povabil na zmenek, Will?
Čakam pravi trenutek.
Dobro, da vem.
Dobro. Se vidiva.
Abby, čakam na pravi trenutek, ker po tem, ko te povabim ven,
zame ne bo več poti nazaj.
Do konca življenja ne bom hodil z nobeno drugo.
Do konca življenja ne bom ljubil nobene druge.
Do konca življenja mi ne bo zares mar za nič drugega.
Čakam pravi trenutek, Abby,
ker bo zame to, da te povabim ven, najpomembnejši trenutek v življenju,
in rad bi bil prepričan, da bom vse naredil prav.
Kako ste danes, Will?
Will!
Oprostite. Ste kaj rekli?
Ja, vprašala sem, kako ste.
Saj veste … Enako.
V redu.
Zadnjič sem poskusil masturbirati.
Poskusil sem misliti na Abby, ampak mi ni uspelo končati,
zato sem potem … Poskusil sem misliti na vas …
Ampak, saj veste …
Če drkaš ob misli na psihoterapevtko, bi moral na zdravljenje.
Saj ste bili na zdravljenju.
Pa ste me.
Danes je pol leta, odkar je odšla. –Res je.
Življenje kot glavni nezanesljivi pripovedovalec
In skoraj pol tega časa ste preživeli v ustanovi.
Moram se vprašati …
Will, me poslušate?
V redu. Sprašujem se, kako ste,
ko ste spet nazaj v tem svetu.
Saj veste … Enako.
Naredil sem vajo s pisanjem, kot ste naročili.
Res? Presenečena sem. Tako ste se upirali temu,
da bi napisali, kaj čutite.
Ne, saj nisem. Namesto tega sem napisal film.
Pet strani filma sem napisal.
Zelo slab je bil.
Z Abby sva vedno govorila, da bova napisala scenarij.
Kot tarantinovski zakonski par, veste?
Moj scenarij vam ne bi bil všeč.
Tudi vi ste nastopali.
Abby pa ni. In vem, da je v tem smisel vsega tega.
Ko sem bil na zdravljenju, sem srečal nekega tipa.
Res je bil prijazen. Grozno življenje.
Brez jokanja je lahko govoril samo o fantazijskem nogometu.
Zato sva veliko govorila o tem.
Všeč mi je bil. Super obraz. Obraz filmske zvezde, veste?
Zdelo se je, da je samo on v slabšem stanju kot jaz.
Vsak večer sva skupaj večerjala. Nekega večera pa ga ni bilo,
kar je bilo slabo zanj, ker je bila za večerjo pica.
Izkazalo se je, da …
Kako ste se ob tem počutili?
Bil sem vesel zanj.
Ali vsaj olajšan. Hočem reči, bil je precej nesrečen.
Nisem zdravnik, ampak mislim, da se nikoli ne bi počutil bolje.
V redu, pa sva spet pri mojem prvem vprašanju.
Kako se počutite?
Saj veste … Enako. –To ves čas govorite.
In ves čas resno mislim.
Ste že govorili z njo, odkar ste prišli ven?
Abby, prosim, bi se lahko vrnila k meni? –Žal mi je.
Res bedno, stari. Klinčeva beda.
Moram iti. Oprosti. Moram iti. –Prosim.
Ne.
Ste šli k staršem, kot sva govorila?
Nočem iti.
Will, delno je bil razlog za to, da so vas odpustili in dali …
Nočem iti!
Oprostite. To je bilo čudno.
Včeraj ste rekli, da se počutite brezciljno.
Običajno precej dobro ciljam, zato …
ŠAPA
Hvala, prijatelj. –Nisem tvoj prijatelj, štor.
To je zate, Peggy Sue. –Ojoj. Hvala, očka.
Ime mu bo Drekač.
Sedi, Drekač, sedi. –Priden kuža.
Poroči se z mano.
Resno, poročiva se.
Hodiva manj kot eno leto. –Ja. Vem.
Pokazal sem izjemno samoobvladovanje,
ker sem tako dolgo čakal. Reci ja. Hočeš reči ja.
Ne, nočem. –Tako zelo hočeš reči ja, da kar boli.
Domišljav si. –Prav imam.
Reci ja. Reci ja.
Če ne rečeš ja, prisežem,
da bom iz principa ustrelil tega bedaka.
Nehaj.
Nehaj, Will. Nehaj! –Reci: "Ja, poročila se bom s tabo."
Oprosti, to je bilo čudno.
Ljubim te.
Ljubezen mojega življenja si, o tem sem prepričana.
Ampak včasih me moč tvojih čustev prestraši, veš?
Nikoli si nisem mislila, da se bom bala česa takšnega, ampak …
Mogoče nisem sposobna biti tako zelo ljubljena.
Našel bom drug način. –Ne …
Našel bom drug način. Hej, res ga bom.
Ljubil te bom tako, kot si sposobna biti ljubljena, Abby.
Ljubil te bom na lihe dneve v tednu.
Srček, do konca življenja bom skrbel, da ti bo boljše, ne slabše.
Rada bi plesala.
Rada bi zmagala. Hočem tisti pokal.
Kakšno razočaranje. –Daj no.
Ena. Pripravljena? Dve.
Tri!
Morala bi kupiti psa.
V redu.
Saj bi rada tudi otroke, ampak ne še. –V redu.
Najprej psa. Majhnega psa. –Ja.
Moji starši so umrli mladi. To me včasih razžalosti.
Vem.
Najbrž bom zaradi tega grozna mama.
Ne strinjam se, ampak v redu.
V bistvu je zame glavni pes. Majhen pes.
Povsem se strinjam z zamislijo o psu.
V redu, poročila se bom s tabo.
V redu. –V redu.
Bi rada spoznala moje starše? –Prav.
Kul.
Hvala.
Kako sta? –Ojoj, Abby, poglej se!
Mami, lepa si.
Kako sta? Je vse v redu? –Tako si lepa.
Ja. –Poglej se!
Saj si preprosto … –Ogabna!
Ne! Nehaj. Ne. –Ja. In napenja me.
Res je, mami. Zelo jo napenja. –To pomeni, da bo fantek.
Res? –Ja, potreboval sem zaščitno
masko, ko je bila mama noseča s tabo.
Nehaj! Res je. –Prdenje pomeni, da je fant!
Potem je pa skoraj vredno. Linda, bojim se vprašati, ampak …
Mesna štruca že prihaja iz pečice. –O ja!
Še nikoli v življenju si nisem česa tako želela.
Pelji me k mesni štruci … –Sovražim klinčevo mesno štruco.
Ves dan lahko sitnariš, težiš, mi daješ dvoumne komplimente.
Samo hvaležen sem, da ni zažgala kuhinje.
In kako si nogo, ki se je zataknila, spravila iz …
Samo potisneš. –Ni mi všeč, ko je obraz potisnjen …
Pasje posodice. –Ob zunanji del trebuha
in je videti kot vesoljček … –Kako veš, da je to obraz?
Dejansko vidiš obraz? –Prepričana sem, da je obraz. –To je grozljivo.
Je možno, da se skuša izkopati ven? –To je … Mami.
Saj veš, da dojenček ne bo živel z vama, ne?
Malo me je zaneslo. Toži me. –Tole je zelo srčkano.
Ni srčkano? Pojej kaj, preden bo vse zmazala.
Otroška oblačila, otroški skakači …
Povej mi, čemu, hudiča, služi otroški skakač.
Zakaj mora dojenček skakati?
Vem samo to, da ves dan zlagam preklete škatle od Amazona.
Tiho bodi. Izvoli, srček, še malo. Daj no.
Dovolj ima. Jaz jem za dva.
Bašeš se kot pujs.
Ne morem verjeti, da bom babica. Še vedno ne morem verjeti.
Pomiri se. –Ne more verjeti.
Abby, ne razumi me narobe … –Pa smo tam. –Ja.
A če čisto sebično povem, sem vesela, da so tvoji starši mrtvi.
In … Bum. –Nehaj. Abby ve, kaj mislim.
Res? Ve? Veš? –Pojasnila bo.
Hočem reči … Vedno sem si želela, da se Will poroči z žensko,
ki ima mrtve starše, da mi ne bo treba deliti vnukov.
In se tudi je. Moja molitev se je uresničila.
Jezus, mami! –Saj je v redu. Ve, kaj mislim.
Mimogrede, Abby, si že pogledala knjigo, ki sem ti jo poslala?
Ne. –Res je dobra.
Govori o strahu pred ločenostjo v vrtcu.
Super. To bo res najina prva skrb.
Kajti ko …
Oprosti, ne bom … Oprosti. Žal mi je.
Raje spet govori o njenih mrtvih starših.
Hvala. –Govori o strahu pred ločenostjo.
Ko jih prvi dan pustiš v vrtcu
in znorijo in postanejo mlahavi … Saj veš, čisto mlahavi postanejo.
Živi svoje življenje. Brigaj se za svoje …
Tiho bodi. Če takrat, ko otroka pustiš v vrtcu,
postane histeričen in ga tolažiš …
Abbyjini starši so umrli v prometni nesreči, ko je bila še majhna.
Abby je bila v avtu. Stara je bila sedem let.
V redu.
"V redu" se zdi čuden odziv na to novo informacijo.
Malo ste me presenetili. Ne govorite veliko o Abby.
Ne sprašujete veliko o njej.
Will, nenehno sprašujem o njej.
Ista palačinka. –Isti šmorn.
Kar odpovejva vse. –Srečanja so obvezna, zato …
Ne …
Pesem … –Ne razumem.
Mojbog, res imava krasen ritem, kaj, dohtarica?
Mogoče zato ne morem drkati na vas.
Oprostite, to je bilo neprimerno. Na zdravljenju sem bil.
Povejte mi kaj o Abby.
Kakšna je bila? Rada bi izvedela kaj o njej.
Hočete, da vam povem kaj o Abby?
Potem ste pa na pravem kraju,
ker sem največji strokovnjak za vse, kar je povezano z Abby.
Oziroma … Sem bil.
Ne, še vedno sem. Hočem reči, da nekdo drug
v zadnjih šestih mesecih o njej ni mogel izvedeti več.
Najbrž bi kdo lahko. Navsezadnje sem bil zaprt
in kdo ve, kaj je počela, kjer koli pač je.
Will. –Ja. Abby vas zanima. Naj vam povem kaj o Abby.
Si že. Še zadnji. Zadnji.
Abby Lesher se je rodila 30. junija 1985.
Legenda pravi, da ob rojstvu ni izpustila nobenega zvoka.
Pet minut je mala Abby samo ležala tam,
si ogledovala svet okoli sebe in ni izpustila nobenega zvoka.
V letih, ki so sledila, so njeni starši vedno govorili:
"Z malo Abby ni bilo nič narobe,
"samo ničesar še ni imela za povedati."
Ne pozabite, da je ta zgodba iz druge roke.
Nikoli nisem spoznal nobenega od teh ljudi. Razen Abby.
Njeni starši precej hitro umrejo.
Veliko pred mojim prihodom. –Ne, saj vem.
Pa tudi tega zdravnika in sester ne poznam. Zakaj bi jih?
Prosim, nadaljujte, Will. –V redu.
Abbyjino otroštvo je bilo menda srečno.
Družina, danes sem vaju zbral,
ker moram povedati nekaj resnega, zato se ne smejta.
Mogoče sta opazili,
da imam težave s pitjem.
Njena mama in oče, Jack in Elizabeth,
sta bila prijaznega in odprtega srca in nasploh zelo srčna.
Dobesedno sta bila oba učitelja v osnovni šoli. Tako sta se spoznala.
Smem sesti?
Če bi Abbyjina mama vedela, da bo točno v tem trenutku
spoznala bodočega moža,
mislite, da bi naredila tako velik ugriz
v sendvič z arašidovim maslom in želejem?
Bi malo vode?
Noro. Pol sendviča ste spravili v usta.
Čudno je pomisliti, kako je povsem naključen trenutek,
ki vključuje arašidovo maslo in se je zgodil pred mojim rojstvom,
oblikoval vse moje življenje.
Ste veseli, da se je zgodilo?
Dr. Morris, to je tisto pomembno vprašanje, ne?
Če se to ne bi zgodilo, se njena mama in oče ne bi spoznala.
Ne bi se poročila,
šla na poročno potovanje na Arubo in tam spočela Abby.
Ne bi je videla priti na svet brez vsakršnega glasu.
Ne bi videla, kako so z leti njeni blond lasje postali rjavi.
Ne bi videla, kako je postala obsedena s plesom,
pozneje pa z nogometom in potem še s konji.
In božič, seveda. Vedno božič.
Lučke, darila in predvsem Rockettes.
Tako je bila obsedena z Rockettes, da so jo morali starši
čisto vsako leto peljati v mesto, da je videla nastopati Rockettes.
Čisto vsako leto, razen tistega leta …
Abbyjini starši so takoj umrli.
Abby je bila več kot eno uro na zadnjem sedežu ujeta z njima,
preden so jo rešili.
Njenega očeta …
Njenega očeta je obglavil volanski drog.
Saj vem.
Ta podrobnost vedno vse šokira.
Hočem reči, že sama zgodba je seveda tragična,
a ko nekomu predstaviš to podobo, to eno podobo,
kako je sedemletna punčka ujeta na zadnjem sedežu avta
z obglavljenim očetom,
to običajno zadene v živo, ne?
Kakor koli že, zanimala vas je Abby, zato bom nadaljeval.
A vas opozarjam, da naslednje desetletje ni bilo super.
Abbyjini starši niso načrtovali skupne smrti,
zato ni bilo oporoke ali načrta za Abby.
Ker so bili vsi njeni stari starši pokojni,
je skrbništvo dobil stric Joe.
Stric Joe ni bil prijazen človek.
In ko rečem, da ni bil prijazen, ne mislim, da je ni objemal.
Kupil ji je kužka in ga ubil, ko mu je pogrizel kavč.
Večino naslednjih šestih let jo je zlorabljal,
dokler si ni Abby pri 15 letih izposodila pištole
od nadobudnega kriminalca iz svoje srednje šole.
Z njo je namerila stricu Joeju v glavo in mu jasno povedala …
"Jebenti, ubila te bom, če se me še kdaj dotakneš."
In potem ga je ustrelila v koleno, da bi vedel, da misli resno.
Kot v filmu, ne?
Vedno sem si predstavljal, da jo igra mlada Natalie Portman.
Ne vem, kdo je to. –Ne veste, kdo je Natalie Portman?
Ne. –Dohtarica, večkrat morate ven.
Ja. Gotovo imate prav.
Veste, kaj, enkrat v bližnji prihodnosti
bova imela maraton zgodnjih filmov Portmanove.
"Lepa dekleta", "Leon". Videli boste, kaj mislim.
V redu? –V redu.
Prav. V redu, no …
Potem je bilo bolje.
Več kot očitno je bila škoda storjena.
Obglavljen oče, stric nadlegovalec.
Od takšnega sranja si pač ne opomoreš.
Ampak Abby je bila pametna, odločna, sanjačica, bralka.
Zbrala se je. Šla je študirat.
Začela je obiskovati terapevta, ki ji je res spremenil življenje.
Celo zelo dobrega prijatelja je dobila.
Zaradi tebe me bodo vrgli ven.
Lahko nehaš, prosim? –Res mi je žal.
Mojbog, dohtarica. Poglejte. Mojbog.
Poglejte.
Poglejte me. Takšen sem bil kot študent.
Še 491 strani me čaka.
Mojbog, poglejte, kako mlad sem videti.
Ne, meni se zdi, da ste videti enako.
Meni pa se zdi, da sem videti kot povsem drug človek.
Ja, isti šmorn.
Dohtarica … Poglejte naju.
Mogoče pa le imava možnost. –Ja.
Abby se je na kolidžu res dobro znašla.
Jaz ciljam …
Vključila se je v zunanji svet, postala je zelo priljubljena.
Celo zaljubila se je. Ne bi se rad hvalil,
ampak … Hvalim se!
Diplomirala je iz angleške literature kot najboljša v letniku.
V svoji nalogi je pisala
o nezanesljivem pripovedovalcu. –Nezanesljivi pripovedovalec!
Nezanesljivi pripovedovalec. Diploma. –Kaj?
Živjo, kako gre?
Nezanesljivi pripovedovalci velja za "orodje", ne?
Ne odgovori, res je. To drži.
Niso pogosto deležni literarne analize, ker gre za trik.
"Canterburyjske povesti" omenjajo, ker je knjiga pač dobra.
Ampak običajno se uporablja v lahkih romanih
in trilerjih, recimo pri Agathi Christie,
v "Osumljenih pet" in tako naprej. –Res je.
Jaz pa bom trdila, da je vsak pripovedovalec
že po definiciji nezanesljiv.
Ko namreč pripoveduješ zgodbo, je vedno osnovna razdalja
med pripovedovanjem zgodbe in samo zgodbo, ne?
Zato ima vsaka zgodba v zgodovini
nezanesljivega pripovedovalca.
Edini zares zanesljivi pripovedovalec
bi bil nekdo, ki teoretično pripoveduje zgodbo,
ki se odvija pred našimi očmi,
kar pa je očitno nemogoče. In kaj nam to pove?
Da je edini zares zanesljivi pripovedovalec življenje samo.
A tudi življenje samo je popolnoma nezanesljiv pripovedovalec,
ker nas vedno napačno usmerja in zavaja
in nas vodi na popotovanje, na katerem je dobesedno nemogoče
predvideti, kaj bo sledilo.
In to je moja diploma!
Življenje kot ultimativni nezanesljivi pripovedovalec.
Kaj praviš? –Ja …
Bolj smiselno bo, ko to napišem. Ljubim te. Adijo, fantje.
Ljubim te. Ti si …
Ljubim jo, Chuck. –Ja. Dajmo.
Hudiča! –Ti si na vrsti.
Ljubim te, Abby!
Ko sem vas prej povabil, da bi gledala filme Natalie Portman,
sem se samo šalil, saj to veste, ne?
Ja, vem. –V redu. Ker sem še vedno poročen …
Vsaj mislim, da sem.
Nisem še podpisal papirjev, zato niti ne vem, kako vse to deluje.
Will, je že v redu. Prav?
Globoko vdihnite
in mi zdaj pripovedujte o svojem zakonu.
Radi bi, da vam pripovedujem o svojem zakonu? –Ja.
Torej me niste zares poslušali, ker …
Ni pomembno, kaj vam povem. Ali ne …
Zakaj ne moreš le poslušati …
Saj razumete, ne? Ni pomembno, kaj rečem.
Ker bi vam lahko povedal vse podrobnosti o najinem zakonu.
Lahko bi vam povedal vse o dnevu, ko me je zapustila, ampak …
Zakaj bi bil moj spomin vsaj približno natančen?
Zdaj sem v takšni fazi in prosim … –Zakaj moram poslušati?
Mogoče sem jo v resnici že leta dušil.
Dušil s svojo ljubeznijo in svojimi sanjami,
z otrokom, ko ni bila pripravljena. –Zmečkala sva ga.
Mogoče sem bil samo še en tip v njenem življenju,
za katerega se je zdelo, da ga bo rešil, a ga je uničil.
Mogoče je bila res nesrečna
in je bila sanjska punca, ki sem jo ustvaril v mislih,
samo pripovedovalni trik, s katerim se človek prebije skozi življenje.
Razumete?
Hočem reči, da govoriva o res globokem filozofskem sranju.
Ja, res je. Res je.
Will …
Že nekaj časa se srečujeva
in tokrat ste prvič veliko govorili o Abby.
In to je dobro.
Zelo dobro je.
Povejte več o tistem dnevu.
Z Abby sta preživela lepo jutro … –Ne, ne,
nisem … –Govorila sta o Bobu Dylanu. –Nisem rekel tega, jebenti.
Pravkar sem rekel, da mogoče ni bilo prijetno jutro.
Rekel sem, da je bilo mogoče dušeče, grozno jutro.
V redu, lahko bi bilo dušeče, grozno jutro.
Govorila sta o Bobu Dylanu,
potem pa sta šla k vašim staršem na kosilo.
In kaj se je zgodilo potem?
Potem me je kar zapustila.
–Will, ni vas kar zapustila.
Ja, me je.
Ste videli Abby, odkar ste zapustili bolnišnico?
Vrni se k meni, Abby.
Prosim, vrni se k meni. Vse bom naredil.
Will? –Daj mi priložnost.
Will. –S svojo klinčevo ženo govorim!
Ampak vaša žena ni bila tam, ne?
Ne vem. Kaj počnem? Kaj počnete vi?
Will.
Niste še zdravi, v redu?
Mešate zdravila. Niste pri sebi.
Pripovedujte o tistem dnevu.
Govorila sva o Bobu Dylanu. –V redu.
Smejala sva se. –V redu.
Nadaljujte.
Skoraj sva zmečkala psa. –V redu.
Šla sva k mojim staršem. –Dobro.
Jedli smo mesno štruco.
Mojbog, moja mama je nora. Klinčevo zmešana je.
Tega ne bova več ponovila. –Ojoj.
Kako se počutiš, ljubezen moja? –Preveč sem pojedla.
Se ti zdi? –Čisto malo.
Pojedla si toliko mesne štruce, da bi lahko nahranila manjšo državo.
Mislim, da bova namesto dojenčka dobila mesno štruco.
Boš rodila mesno štruco? –Ja, dobila bova mesto štruco.
Taksi? Ali se sprehodiva? –Ne. Ja, prosim.
Dobro, sprehodiva se.
Punčka je, Will.
Kaj?
Vem, da nisva hotela izvedeti, a je sestri ušlo,
zdaj pa se počutim bedno, ker vem.
Čez približno tri tedne boš dobil hčer.
Reci kaj.
Kaj?
Vem, kako ji želiš dati ime.
Ja?
Ja. Mislim, da vem.
Vem, da ne maraš njegove glasbe, a … –Všeč mi je.
Velik oboževalec sem. –Mislim, da je srčkano. Mislim, da …
Dušil sem jo. Dušil sem jo. Zato me je zapustila.
Will, poslušajte. Doživeli ste travmo.
Bilo je grozno, grozno. –Pomagajte mi! Pomagajte, prosim!
Razmišljali ste o samomoru.
Več mesecev ste se zdravili, da bi bili varni.
In zdaj sestavljate zgodbo, zaradi katere bi bilo to bolj znosno.
Will, otroka imate.
V redu? Vaš otrok je preživel.
Zaradi kakršnega koli razloga že je po čudežu preživela.
Will, ne bi Abby želela, da otroku stojite ob strani?
Zakaj še niste šli k staršem? Will, poglejte me.
Zakaj niste šli pogledat dojenčka?
Mislim, da bi vam to pomagalo. –V redu.
Zato so vas odpustili in zato hodite k meni. Da boste zmogli iti tja.
Mislim, da ste pripravljeni. –V redu.
Šel bom. –Ne, počakajte, Will.
Will, počakajte. Ne, nočem, da že greste.
To ni prava zgodba.
Jaz nisem zares junak te zgodbe. –Travma je zahrbtna, Will.
Žal mi je. Prijazni ste, zelo prijazni.
Nočem biti več tukaj. –Samo sedite.
Lahko … Naj vam pomagam skozi to s pogovorom.
DRUGO POGLAVJE Dylan Dempsey
Izjava, da sta otroštvo Dylan Dempsey zaznamovali smrt in tragedija,
bi izjemno omilila resnico
in bi bila tudi malce neprimerna.
Dobesedno se je rodila iz smrti in tragedije.
Pol leta po začetku njenega življenja je začel njen oče utrjevati vzorec.
In to je bil šele začetek.
Dylan je pri šestih letih izgubila babico.
Pri sedmih pa svojega najboljšega prijatelja.
Povej jima, da sem prijazna.
Naprej.
Kako si, mala?
Zdi se mi, da bosta moje življenje zaznamovali smrt in tragedija.
Seveda ni rekla tega,
a če bi lahko z besedami izrazila, kar je čutila pri osmih letih,
bi to naredila.
Hrepenim po srečnem življenju, dedi.
Skoraj obupno si želim stabilnost in srečo,
tako kot debeli ljudje čokolado ali izgubljeni pohodniki rešitev.
Želim imeti veliko, krasno, fantastično življenje,
a me skrbi, da bo tragedija, za katero se zdi, da mi sledi,
tragedija, ki me je rodila, preprečila, da se to zgodi.
In ne vem, če lahko preživim še en takšen udarec.
V resnici pa je rekla …
Kako si, mala?
Boš umrl, dedi?
Ja, bom.
Najbrž prej, kot bi ti bilo všeč, če sem iskren.
A se bom na vse kriplje boril, da bom ostal tu zate,
kakor dolgo bo mogoče,
da se ti ne bo niti približala še kakšna smrt.
Začel bom telovaditi, manj bom jedel rdeče meso.
Po najboljših močeh se bom potrudil,
da te spravim skozi najstniška leta, ne da izgubiš še eno prekleto stvar.
To bom naredil za tvojo mamo in očeta.
To bom naredil za tvojo babico.
Predvsem pa bom to naredil zate, vnukinja.
Iz tega ostarelega telesa bom iztisnil še 10 let.
In to zate, punca moja.
Moj angel.
In tudi Irwin je vse to izrazil z …
Ne, tu ne bo nihče več umrl, mala.
V redu? –V redu.
Leta preobrazbe Dylan Dempsey.
Leta so prinesla puberteto. Puberteta je prinesla seksualnost.
Seksualnost je prinesla jezo, strah in zmedo.
In ko se je dim razkadil,
je na mestu, kjer je nekoč stala sladka punčka,
ostala samo ženska, ki je vsem nagnala strah v kosti.
Morske deklice kadijo morsko travo
Naprej.
Hej.
Hej. Ven grem.
S kom? –Samo s prijatelji.
Cigarete.
Babica je govorila: "To je zoprna razvada,
"pri kateri si ljudje pod nosovi prižigajo majhne ognje."
Kul.
Jih ne boš niti poskusila skriti pred mano?
Nisva oba boljša kot to? –Ne vem.
Si slišala, da so v Vermontu nezakonite?
Opomni me, da ne bom nikoli šla v Vermont.
Mi daš eno? –Ne.
Samo eno?
Ne, ubile te bodo.
Upal sem, da bova lahko govorila o študiju.
Sinoči sva govorila o tem.
Nisva prišla daleč. –Ja, sva. Samo nisva prišla tja, kamor si ti hotel.
21 let imam, Irwin.
Opusti te sanje. Skoraj sem že privarčevala dovolj,
da se ti spravim s poti.
Obljubiš, da boš doma do 23.00?
Raje ti ne bi lagala. –Prosim, laži mi.
Doma bom do 23.00.
Dylan …
Vse najboljše za 21 let, mala.
Poljubček.
Mir.
Živjo. Hej, družba, mi smo PB&J.
Prva pesem je osebna.
Moja mama je umrla pred 21 leti … –Sleci se!
Pravijo, da je poslušala Boba Dylana …
Pokaži joške!
Ni važno.
Ko dež biča ti obraz
in ves svet te mori,
ponujam topel ti objem,
da začutiš mojo ljubezen.
Ko pojavijo večerne sence se in zvezde,
ko ni nikogar, da obriše solze ti,
lahko objemam milijon te let,
da začutiš mojo ljubezen.
Vem, da nisi se še odločil,
a nikoli ne bom te prizadela.
Odkar sva se spoznala, vem,
brez dvoma vem, kam spadaš.
Lačna in v modricah bi bila,
po cesti bi se plazila.
Čisto vse bi naredila,
da začutiš mojo ljubezen.
Oh, sranje. –Sranje.
Hej! Kaj, jebenti?
Hej! Dolžna si mi nov telefon, prasica!
Ja, prav imaš. Oprosti. To …
Tega ne bi smela narediti. Zelo čuden dan je za mano.
Naj vidim, kaj imam pri sebi. Lahko malo primeš?
Tako zelo mi je žal.
Misliš, da je smešno, če me snemaš?
Dylan! –Dobro sem! Dobro sem.
Punčka je, Will.
Kaj?
Vem, da nisva hotela izvedeti, a je sestri ušlo,
zdaj pa se počutim bedno, ker vem.
Čez približno tri tedne boš dobil hčer.
Pravzaprav si bo očka pognal kroglo v glavo, preden me bo spoznal, zato …
Reci kaj. –Vem, kako ji želiš dati ime.
Vem, da ne maraš njegove glasbe, a … –Mogoče bi pogledala na desno, gospa.
Všeč mi je. Obožujem jo.
Mami. –Mislim, da je srčkano.
Mislim, da bo … –Mami, mami, mami!
TURISTIČNI OGLEDI NEW YORKA
Si v redu?
Je sploh pomembno?
Če bi bil Rodrigo González tiste noči res tam,
bi mogoče rekel zadeti mladi ženski, ki je sedela pred njim,
da mu je zelo pomembno, če je z Dylan Dempsey vse v redu.
TRETJE POGLAVJE Družina González
Tukaj je!
Dobro jutro, gospodje.
Kako smo danes?
Pridi sem. Takoj bom. Sedi.
Sedi.
Javier, ugotovil sem, da še nikoli nisva govorila.
Zdaj je že pet let, odkar imam v lasti to zemljo,
in mislim, da še nisva spregovorila več kot nekaj besed.
Bi pijačo?
Ne, gospod.
Si vedel, da sem odrasel v Italiji?
Da sem pol Italijan?
Videti sem kot ti in govorim kot ti,
a se pišem Saccione
in večino življenja sem preživel v Italiji.
Moj oče Italijan je odpotoval v Andaluzijo
in tam spoznal mojo mamo.
Si vedel vse to? Da je moja mama iz te pokrajine?
Ne, gospod.
Moj oče
je bil izjemno velik
pizdun.
Mojo mamo je spoznal, ko je bila še mlada,
jo zapeljal in odpeljal stran
od vsega, kar je poznala, od vseh, ki jih je ljubila.
Bil je posesiven, oblastniški, agresiven.
In bil je bogat,
zaradi česar je takšen izjemno velik pizdun
še posebej nevaren.
Si prepričan, da ne bi česa spil?
Vino, manzanillo?
Jaz bom manzanillo.
Prav, manzanilla bo v redu. –Dobro, seveda.
Tako je bila torej moja mama,
mlada Španka,
polnokrvna Andaluzijka,
odrezana od svoje družine
in je živela na italijanskem podeželju.
Mimogrede, znala ni niti besedice italijansko.
Izvoli. Na zdravje.
Moj oče
se je odločil, da hoče imeti "italijansko" ženo.
In "italijansko" družino.
Zato je doma prepovedal španščino.
Prekinil je stike z njeno družino.
Moja mama ni imela ničesar.
Nikogar, ki bi ga ljubila.
In potem je zanosila.
Dobila je mene.
Ko sem bil starejši,
je vedno, ko je oče odpotoval zaradi dela, uredila,
da so od doma poslali pakete.
Špansko hrano, vino.
Najraje sva imela špansko olivno olje.
Si predstavljaš?
Živela sva na italijanskem podeželju,
ki je dom najslavnejšega olivnega olja na svetu,
in sva goltala špansko olivno olje,
tako kot midva zdaj pijeva to manzanillo.
Kakšen par sva bila jaz in mama.
Kakšen par.
Moja mama je umrla, ko sem imel samo 16 let.
Takoj ko je umrla, se me je tisti pizdun odpovedal.
V meni je videl mojo mamo.
In v moji mami je videl samo umazano Španko,
ki mu je uničila življenje.
Imel sem srečo,
da oče ni bil samo nestrpnež,
ampak tudi narcis.
Ni si mislil, da bo umrl,
niti ko je postal starejši in bolj bolan.
In zato …
Ni napisal oporoke.
S trenutkom, ko je zapustil ta svet,
sem postal noro bogat, Javier.
In najprej sem kupil to zemljo v Andaluziji,
kjer zdaj na desetinah hektarjev pridelujem
olivno olje, ki sva ga nekoč kopičila z mamo.
In čeprav sem zaradi posla
večino časa odsoten,
je ta zemlja edino, kar mi je pomembno.
Ta zemlja je moja zgodba in zgodba moje mame.
In zato
mi olive
tako veliko pomenijo.
Zdaj
pa te moram vprašati,
zakaj tako veliko pomenijo tebi.
Ne razumem.
Ostali možje uporabljajo grablje in mreže,
ti pa jih pobiraš ročno.
Nabereš jih pol manj.
Delam dvakrat toliko. –Ne, saj vem.
Ne kritiziram te. Samo sprašujem.
Zakaj delaš več kot ostali možje?
Ker je to pravi način.
Povedal sem ti svojo zgodbo,
zgodbo o svojem kretenskem očetu
in ubogi, zlorabljeni mami, ko pa od tebe želim enako,
dobim samo odgovor, da je to pravi način?
Daj no, Javier, spij manzanillo in mi povej svojo zgodbo.
Preprost človek sem. Nimam zgodbe.
Moj oče ni bil pizdun.
Moj oče je bil zabaven in je med delom žvižgal.
Tudi jaz imam rad službo, v kateri lahko med delom žvižgam.
Grablje poškodujejo olive,
zato jih pobiram z roko.
To je pravi način. To je vse.
Možje te imajo radi.
Slišim, kako jim pripoveduješ zgodbe, jih spravljaš v smeh.
Dolg jezik imam. –Z mano pa si zadržan.
Moj šef ste.
Rad bi bil tvoj prijatelj.
Ne.
Kot prijatelj bi vas razočaral. –Ne strinjam se …
Dal sem vam svoj odgovor.
Zanimivo je.
Ostali možje me občudujejo, čeprav me komaj poznajo.
Ti pa si slišal mojo zgodbo, a ni vplivala nate.
Ti zaradi nje nisem postal všeč?
Je že v redu,
lahko si popolnoma iskren.
Ne. Zaradi nje mi niste všeč.
Smem vprašati, zakaj?
Jaz ne bi vzel njegovega denarja.
V redu.
Bi rad živel tukaj
in nadzoroval može? Kot delovodja?
Zastonj?
Ja, zastonj.
Seveda bi dobil povišico.
Ne. Več kot dovolj bo, če ne plačujem najemnine.
Imam pa en pogoj.
Skrbel bom za vašo zemljo.
Pomagal ji bom uspevati, kot bi bila moja.
Ampak moje žvižganje je zame.
In moj dolgi jezik je za može.
Tega ne boste zahtevali od mene.
In jaz ne bom nikoli ničesar zahteval od vas.
Točno v tem je trenutku je komaj 6.437 km stran
Abby Dempsey, takrat še Abby Lesher,
končala prvi osnutek svoje diplomske naloge.
"A izkaže se, da je življenje samo najbolj nezanesljiv pripovedovalec,
"ki nas vedno vodi na popotovanje, na katerem je nemogoče napovedati,
"kaj bo sledilo.
"Življenje … " V redu, naslednji del je malo …
Beri, ženska. –Vem, ampak zdi se mi,
da je to odmik od literarne kritike. –Beri!
V redu, prav. "Življenje nas prevara in zavaja.
"Človeka prikaže kot junaka, čeprav bi lahko bil zlikovec.
"Junak ali zlikovec? Zlikovec ali junak?
"Mogoče nič od tega.
"Mogoče življenje spet igra vlogo nezanesljivega prevaranta.
"Mogoče so tisti, ki jih prikazuje kot junake in zlikovce naših zgodb,
"pravzaprav samo igralci v veliko večjem filmu.
"Mogoče so samo statisti, ki zapolnjujejo kader,
"da imajo pravi junaki množico v ozadju."
In potem vse to vedno znova ponovim.
Ti
si tako zelo pametnejša od mene.
Pa sem res, ne?
Abbyjina naloga je bila polom.
Njen najljubši profesor je trdil, česar se je tudi bala,
da se je odmaknila od literarne kritike
in zavila na nepregledno področje
mešanice kreativnega pisanja in francoske filozofije 17. stoletja.
Potem je poskušal Abbyjin najljubši profesor spati z njo.
Lahko bi rekli, da je to potrdilo Abbyjino tezo.
Na drugi celini vse to ni skrbelo Javierja Gonzáleza.
Javier González ni filozofiral
in nikoli se ni spraševal, kaj mu bo prineslo življenje.
Javier González je vedel, kam je namenjen.
Ves čas je vedel.
Isabel Diaz so že od rojstva učili, naj pričakuje povprečno življenje.
Bila je ena od šestih sester
in veljala je za četrto najlepšo.
Bravo! Bravo!
To sem prinesel …
Ker morava proslaviti moje napredovanje.
Ne zajebavaj. Resno?
Resno.
Kako lahko to tako mirno poveš?
Čestitam!
Zdaj nama lahko ustvarim lepo življenje.
Bella …
Vem, da nikoli ne bom bogat človek.
Vem pa tudi …
Da bom dober.
In vem tudi, da moje srce …
Pripada tebi, odkar sem te prvič videl.
Ne smej se!
Rad bi, da je uradno. –Ja.
Kaj ja? –Ja za vse.
Ampak ne joči, prav?
To je tvoje?
Najino, Bella.
Počutim se kot …
Posestnik!
Najino je, Bella.
To je najino.
Tukaj smo.
Andaluzija.
Če greš sem čez, takole …
Tukaj naletiva
na tole ozemlje,
ki je rjavkasto zeleno in se imenuje
Amerika.
Isabel se ni več spomnila, kdaj je g. Saccione
začel obiskovati Rodriga.
Vedela je le, da so obiski postali redni.
Običajno je prišel sredi dneva. Takrat, ko je bil Javier na poljih.
Opravičujem se.
Predolgo sem ostal. –Ne, sploh ne.
Pa sem.
Sem.
V življenju imam veliko krasnih stvari, ga. González,
ampak
bojim se, da mi je moja čudna vzgoja
pustila brazgotine, zaradi katerih ne morem najti
najpomembnejših stvari.
Ni pravično, da skušam zapolniti to praznino
tukaj.
Ne bodite smešni. Rigo vas ima rad.
To je zelo prijazno do vas.
Res je zelo poseben fant.
Zelo pameten je, ne?
Kaj vse bi ga lahko naučil! Angleščino, književnost in …
To bi bilo krasno.
Dragi, živjo.
Odlično, prišel sem govorit s tabo o prizidku k mlinu.
In sinu sem prinesel darilo.
Ne bi bilo treba. Preveč je. –Samo majhno darilo.
Poleg tega ima moj sin dovolj igrač.
Ko me boste od zdaj naprej potrebovali, samo sporočite.
Ne bo vam treba hoditi sem.
Ne!
Se bova zdaj pogovorila o mlinu?
Seveda.
Hočem iti v New York z njim!
Javier González je bil preprost človek, a ni bil neumen.
In tistega dne je začel početi nekaj, česar ni še nikoli naredil.
Načrtoval je družinske počitnice
v mesto, za katero je pravkar izvedel,
da si ga njegov sin obupno želi obiskati z nekom drugim.
Hočem iti naprej. –Ne, ne naprej, Rigo, nevarno je.
Hola.
Živjo. –Hola.
Hola.
–Hola.
Živjo, mali. Pridi.
Sežem sem in poglej.
Tukaj je.
Rodrigo, ne nadleguj voznika. Vozi.
Nosečo žensko razmesari avtobus.
Odrasel moški obupano joče.
Mimoidoči kričijo.
Šlo je za samo 20 sekund posnetka, ki se bo v prihajajočih letih
vedno znova vrtel v možganih malega Rodriga Gonzáleza.
Mama!
Ljubezen moja.
Zaspi, prav?
Eno oko zapreva.
To drugo oko …
Ne bo več nočnih mor.
Samo še dobre sanje.
Slišiš, da je buden, ne?
Ali samo jaz slišim, da je buden?
Če boš kričal nanj, ne bo zaspal. –Ti ga uspavaj.
Rigo, nehaj.
Me boš silila, da jem? Nisem lačen.
Nisem lačen, Bella!
Mama!
Ne!
Od tu te voham.
Bella, s tabo govorim.
Prekleto!
Slabše je z njim, Javier.
Slabše je z njim. –Vem.
Saj bo bolje. Vem, da bo.
Čas potrebuje.
Morava mu poiskati pomoč.
K vsem zdravnikom sva ga peljala. –Potrebuje specialiste.
V Madridu.
Zdravnike, ki jih imajo bogataši … –Nismo bogataši, Bella.
Najin sin je.
Najin fantek je in trpi.
V redu.
Če hočeš, ga bom jaz vprašala. –Ne, ne.
Ne, Bella.
Jaz ga moram. V redu?
V redu.
Oprostite, gospod. Imate trenutek?
Tvoj stric me je poklical.
Povedal mi je, da si žalosten.
Po teh dveh srečanjih
je diagnoza jasna.
Kot vesta, je Rodrigo doživel travmo.
Zaradi dogodka, ki mu je bil priča.
Zaradi nesreče.
Rodrigo se dobro odziva na moje predloge,
izraža se s pomočjo risanja in iger,
kar je zelo pomembno.
Nekaj časa bo trajalo,
ampak dobra novica je, da ga je mogoče zdraviti in ozdraviti.
Pomembno je, da to vesta.
Finančno je za naju … –Ne skrbita glede tega.
Minili so meseci. Obiski g. Saccioneja niso bili več omejeni.
Njegova darila niso bila več prepovedana.
Zdaj pa še angleško.
Ime mi je … –Rodrigo González.
Zelo dobro. Bravo.
Ampak všeč mi je, če me kličejo Rod.
Ali Rigo? –Ja.
Iz Španije sem. –Nadaljuj.
Dolgo sem bil žalosten.
Ampak stric mi je kupil ptico, kar pomaga.
Jo ljubite?
Ja.
In Rodriga?
Ja.
Žal mi je, Javier.
Najbrž osamljenost naredi moške …
Šibke.
Nisem ponosen na to.
Vaš oče pa bi najbrž bil.
Izkazalo se je, da ste navsezadnje le očetov sin.
Javier, dam ti svojo besedo. Izogibal se ju bom.
Tvojemu sinu je bolje, ne potrebuje me več.
Tvoja družina sta, Javier. Ne moja. –Ne.
Kaj je to?
To je slovo.
Bella.
Kam pa greš?
Kam greš?
Vidim, kako ga gledaš. Kako on gleda tebe.
Ljubi bog, pijan si.
Pijan in ljubosumen.
Vidim, kaj je naredil za najinega sina.
Pomagal mu je ozdraveti.
Stvari, ki jih jaz ne bi mogel narediti.
Zato sva ga prosila za pomoč.
In ko nam je pomagal, si ti izginil, kajne?
Si iskal odgovor na dnu steklenic?
Sprejel sem službo mehanika v Madridu.
Dobro plačajo. –Kaj? Kaj hočeš reči?
Poslal ti bom ves denar.
Čeprav mislim, da ga kmalu ne boš več potrebovala.
Žal mi je.
Zaslužiš si več. –Ne govori mi, kaj si zaslužim, Javi!
Ne drzni si mi govoriti, kaj si zaslužim. Vem, kaj si zaslužim!
Misliš, da mi delaš uslugo? Da si me pred nečim rešil?
Da je bilo moje življenje bedno in si me rešil?
To misliš?
Izbrala sem te.
Izbrala sem te, Javier.
Izbrala sem te, ker sem vedela, da si zaslužim nekoga posebnega.
Nekoga dobrega.
Nekoga, ki se smeje z očmi.
Potem pa me poglej v te oči.
Poglej me v oči in mi reci …
Da bi imela z mano boljše življenje kot z njim.
S tabo bi imela boljše življenje kot z njim.
Rigo je vse, kar imam. Nočem, da še naprej trpi.
Nočem, da trpi niti minuto dlje.
Ni mi mar, kaj bo postal,
rada bi samo, da najde svojo pot. Da je srečen.
Pomagal mi boš, da to najde.
Reci.
Pomagal bom Rodrigu, da najde svojo pot.
Ne bom te ljubila tako kot njega. –Vem.
Naučili smo se že, da se ne smemo navezati na nove junake.
Običajno nas razočarajo.
A naj me vrag, če ni bil mali Rodrigo González videti pravi.
ČETRTO POGLAVJE Rodrigo González
Mama.
Sprejeli so me na univerzo v New Yorku! Sprejet sem!
Sprejet sem!
Kaj je narobe?
Bolna je, Rodrigo.
To bom preložil.
Zaradi vsega, kar se dogaja … –To ni tvoja odločitev.
Vse mi je dala. Vse svoje življenje mi je dala.
Jaz ji lahko dam to.
Saj sem že rekel, da bom to naredil.
To bova uredila.
Ozdravila jo bova, kot si ti ozdravil mene.
Poglej me.
Ozdravila jo bova.
Mama te kliče.
V redu.
Dolgo časa že traja. Nič bolje mi ni.
Dovolj je že zapravil, da se mi ne bi poslabšalo.
Ampak, Rigo …
Ti samo čakaš.
Ljubezen moja.
Dovolj je.
Dovolj je, Rigo.
Rodrigo je študiral kot gostujoči študent.
In tako kot večino prejšnjega desetletja mu je tudi tu šlo dobro.
Udejstvoval se je v dveh športih.
Imel je najboljše ocene.
Celo začel je razmerje z malo več kot 20–letno
Shari Dickstein z Long Islanda.
Spravljala ga je v smeh. Običajno ne namerno.
Mojbog! Še nikoli nisi šel v Whole Foods?
Ne, ampak kaj je … –Peljala te bom tja. Sanjsko je.
Ni bila njegova velika ljubezen, mu je pa delala družbo.
In velika ljubezen ta trenutek ni bila njegova prioriteta.
Čiste veganske sanje. –Kaj pomeni vegansko?
Mojbog, očarljiv si. Všeč mi je, da ne veš določenih stvari.
Varčeval je in hrepenel po počitnicah.
Rodrigo González je imel notranji kompas,
ki je vedno kazal v isto smer.
Prihaja z Long Islanda.
Poglej.
Zelo lepa.
Ime ji je Shari Dickstein.
Shari s "S".
Shari? –Shari.
Shari Distin. –Shari Dickstein.
Kakšna je?
Je …
Glasna je.
Tako kot mnoga pomembna leta v življenju, je tudi to hitro minilo.
A v resnici je bilo to leto samo pripravljalno.
Uvod v največji dan življenja Rodriga Gonzáleza.
Kam greš? –Na hitro grem teč.
Miarma.
Ko sva začela hoditi, si me klical "miarma".
Rekel bi: "Na hitro grem teč, miarma."
Vedno sem se počutila kot Kelly Ripa.
Shari. –Noseča sem.
Saj vem. Dolg pogovor naju čaka.
Me pelješ na brunch? Res bi rada šla v neko restavracijo.
Vietnamska je. Domnevam, da je to kot nekakšen dim sum.
Lahko se pogovoriva ob brunchu v vietnamski restavraciji.
Res bi rada šla tja.
Pred nekaj tedni sem se začela počutiti slabo.
Mislila sem, da bo samo zelo huda menstruacija.
Odkar sem nehala jemati tabletke, imam takšna nora obdobja.
Ampak ni se nehalo, zato sem šla h ginekologu,
ki je rekel: "Ste spolno aktivni?"
Povedala sem mu zate, naredil je test in bum!
Sploh nisem pomislila, da bi naredila test doma.
Iz nekega razloga na to sploh nisem pomislila.
Vem, da še nisva dolgo skupaj,
in več kot očitno se ne bi mogla zgoditi bolj zoprna stvar.
Ne vem, kako ti gledaš na verske stvari,
ampak razmišljam, da bi morala narediti splav.
Si zelo proti temu? Splavu?
Vem, da so splavi velika reč za kristjane.
Morala bi obstajati tabletka ali nekaj podobnega za take stvari,
za nenačrtovane nosečnosti. Ker domnevam, da si kristjan.
Kakor koli že, ni se nama treba takoj odločiti,
ampak rada bi zgodaj sprejela odločitev,
preden ta reč dobi glavo in podobno, a veš?
Hej, tukaj sva!
Mislim, da imava tri možnosti.
Prva možnost: Imava otroka.
Otrok mešane rase z najino kožo bi bil odštekan.
Moja družina ima kupe denarja, lahko bi imela varuške in podobno.
Kaj pa vem, to je najbrž slaba zamisel.
Druga možnost: Splav.
Ampak ponavljam, da bi se rada čim prej odločila.
Ali pa tretja možnost: Oba se strinjava,
da je vse to nora prvoaprilska šala!
Kaj? –Prvi april!
Kaj je to?
Resno? Ne poznaš prvega aprila? –Ne.
Tega pa nisem vedela.
Torej ni otroka? –Stari, ne! Seveda ne.
Daj no! Moraš priznati, da je bilo to precej smešno.
Shari.
Jebenti.
Pustil me boš, ne?
Tako je bilo.
Tako je.
Seveda do zdaj še nič ni kazalo na to,
da bo to najpomembnejši dan v Rodrigovem življenju.
Ne, včasih se najpomembnejši dnevi v našem življenju začnejo,
pa nas sploh ni zraven, da bi to videli.
Moram poklicati Rodriga.
Isabel.
Saj sem se že poslovila od njega.
Ni se treba dvakrat poslavljati.
Vincent.
Dober človek si.
Res si.
G. Saccione je rad pisal pisma. Že od nekdaj.
Verjel je v moč pisane besede,
v moč tega, da dejansko sedeš in nekomu nekaj napišeš z roko.
Javier, dajem ti svojo besedo.
Izogibal se ju bom.
Tvojemu sinu je bolje, ne potrebuje me več.
Tvoja družina sta, Javier. Ne moja. –Ne.
Ne bom se vrnil.
Samo za eno uslugo prosim.
In tako so pisma g. Saccioneja dobila novega prejemnika.
Moža, ki je imel le to prošnjo, da bo obveščen o tistih,
ki ju je zapustil, a ju je imel še rad.
Dragi Javier …
Se spomniš, ko sem ti pisal o Rodrigu …
Umira, Javier.
Vrni se domov.
Kako gre, stric?
Kako si?
Dobro. Naporno popoldne je bilo. Ja. Z glasno punco.
Ko so kritiki ocenili najljubši album Abby Dempsey,
album Boba Dylana iz leta 1997, "Time Out of Mind",
je bila pesem "Make You Feel My Love" deležna hude kritike.
Vsaka pesem na albumu
je bila polna neusmiljene melanholije in žalosti.
Sredi vsega tega pa se je znašel brezsramno populističen hit.
Ljubezenska pesem. Pesem, ki jo bo čez leta
od vseh ljudi priredil ravno Garth Brooks.
Kritiki so trdili, da je umestitev ljubezenske pesmi
na sredino albuma, ki govori o obupu in tragediji,
Dylanova edina napaka.
Drugi so trdili, da je to njegova poanta.
Si v redu?
Moj oče, Rodrigo González,
je tistega dne uradno spoznal mojo mamo, Dylan Dempsey.
Najpomembnejši dan v njegovem življenju.
Živjo.
Naslednjih 42 let nista niti ene noči preživela narazen.
The Strand pozdravlja Eleno Dempsey–González
Brala bo svojo uspešnico Življenje samo
Sledi podpisovanje in vprašanja
"Imela sta štiri otroke in sedem vnukov.
"Neminljiva ljubezenska zgodba.
"Moja babica Abby Dempsey je v svoji diplomski nalogi trdila,
"da je življenje samo najbolj nezanesljivi pripovedovalec.
"Trdila je, da nihče ne ve, kam gre njegova zgodba
"in kdo bodo junaki v njej."
PETO POGLAVJE Elena Dempsey–González
"In čeprav je res, da je življenje pogosto otežilo
"določanje junakov v zgodbi moje družine,
"sta mi moja mama in oče to vedno izjemno olajšala.
"Našla sta edino populistično ljubezensko pesem
"na zelo melanholičnem albumu moje družine."
"Za razliko od moje babice Abby
"moja babica Isabel ni bila niti pisateljica niti filozofinja.
"A včasih se mi zdi, da je mogoče točno razumela,
"kaj je hotel doseči Bob Dylan."
Rigo, veliko časa je minilo in ni mi bolje.
"Španščine se pogosto ne da popolno prevesti.
"A tistega, kar je Isabel rekla mojemu očetu, ko ga je poslala stran,
"ni bilo treba prevesti."
Mami … –Dovolj.
Dovolj.
Poslušaj me.
Rigo, v življenju si doživel veliko vzponov in padcev.
Preveč. In še več jih bo.
Takšno je življenje in to počne.
Življenje te spravi na kolena.
Spravi te nižje, kot si misliš, da lahko greš.
A če znova vstaneš
in greš naprej,
če greš samo še malo dlje,
boš vedno našel ljubezen.
Jaz sem našla ljubezen v tebi.
In moja ljubezen, moja zgodba
se bo nadaljevala, ko me ne bo več.
Ker si moja zgodba ti.
Si očetova zgodba.
Stričeva.
Rigo, telo me pušča na cedilu.
Ampak ti si jaz.
Zato zdaj pojdi.
Daj mi lepo življenje.
Najlepše življenje vseh časov.
Ja.
In če naju življenje spravi na kolena,
poskrbi, da bova spet vstala.
Vstani
in pojdi še dlje.
In poišči nama ljubezen.
Boš naredil to?
V redu? Še drugo oko.
"Nisem prepričana, čigavo zgodbo sem pripovedovala.
"Ne vem, če je moja
"ali če je zgodba lika, ki ga bom šele spoznala.
"O ničemer nisem prepričana.
"Vem samo, da me lahko življenje
"kadar koli preseneti.
"Spravilo me bo na kolena.
"In ko me bo, se bom opomnila …
"Se bom opomnila,
"da sem moj oče
"in da sem očetov oče.
"Sem moja mama
"in sem mamina mama.
"Čeprav se je mogoče lahko pomilovati v tragedijah,
ki oblikujejo življenje,
"in čeprav je naravno, da se osredotočimo
"na neopisljive trenutke, ki nas spravijo na kolena,
"se moramo opomniti, da če vstanemo,
"če zgodbo popeljemo še malo dlje …
"Če gremo dovolj daleč,
"nas bo pričakala ljubezen."
Hej.
Prekleto.
ŽIVLJENJE SAMO
Scenarij in režija
Prevod - RETAiL
Tehnična obdelava DVD Rippers Slovenija